Hi sweethearts!(:
Nem tudom, kinek tűnt fel, de valamit nagyon félreszámoltam szóval azt átírtam az utóbbi részekben, mert ha Angliában nyár van, akkor Ausztráliában pont az ellentéte. :D
Btw köszönöm a kommenteket, nagyon aranyosak vagytok <3 Lehet utálni fogtok ezért a részért :D
x Chloe
![]() |
zene |
Az éjjel többet
járkáltam, mint Cher Lloyd a klippjeiben, ami már jelent valamit.
Egyszerűen nem tudtam kiverni belőlem azt az érzést, ami azóta
üldöz, amióta bejöttem a házba. Az ajkaim egyfolytában
bizseregtek, a térdeim remegtek, és a fejemben nagyobb zűrzavar
volt, mint egy tornádó „támadása” alatt.
Nem tudtam mire vélni
azt, ami tegnap történt. És igaz, hogy nem magamat sajnálom,
hanem Lena-t, akit át kellett rángatnom hozzánk reggel nyolckor,
miközben sietve pakoltam a holmijaimat, mert teljesen elfelejtettem,
hogy délután négykor már a reptéren kell lennem, hogy elérjem a
Londonba tartó gépet.
Lena ugyan vigyorogva
hallgatott végig, de amikor összekötötte, hogy „szőke hajú,
PC-s srác” és „Luke”, megszólalt:
– Várj csak! Nem
Hemmings-re gondolsz?
– De, de ez most...
– Jézus, én ismerem!
- kapott a fejéhez, amit én egy „tényleg?”-gel reagáltam le.
- Egy suliba jártunk, csak otthagyta – magyarázta vigyorogva a
felismeréstől. - Jesszus, de komoly! Pedig mikor kilencedikben
megalapították a zenekaruk, nem gondoltam volna, hogy híresek
lesznek – mondta csak úgy mellékesen.
– Akkor te is a
Norwest-be jársz?
– Persze hogy! Honnan
tudod?
– Michael mutatta,
amikor körbevezetett a városban.
– Akkor te mind a
négyőjüket ismered?
– Aha – bólintottam,
és egy újabb adag ruhát pakoltam a bőröndömbe.
– De komoly –
tátotta el a száját, és hátradőlt az ágyon. Egy pillanatig
furán néztem, de visszafordultam pakolni. - Izé, mikorra kell
kiérned a reptérre?
– Négyre a reptéren
kell lennem, de amúgy öt-hat fele indul – magyaráztam.
– Sosem értettem,
miért kell olyan korán odaérni – dünnyögte, és belenyomta a
fejét a párnámba.
Három fele teljesen kész
lettem, szóval fogtam egy taxit, és elindultunk a reptér fele.
Az egy órás út
viszonylag hamar eltelt, tekintve, hogy a fülesemben bömbölt a
zene, főképp gondolok itt a Ramones, Nirvana, és Green Day
dalokra. Meg ugye a 5SOS-ra. Képtelenség. Nemcsak belé lettem
szerelmes, de még a hangjába is.
A reptéren hatalmas
káosz uralkodott, bár, hogy őszinte legyek, nem nagyon érdekelt.
Letelepedtem a kijárat mellé olyan öt méterrel, lefektettem a
bőröndöm, és ráültem, hogy kényelembe helyezzem magam. A
telefonomra felvettem egy szöveget, miszerint épp repülök,
puszilok mindenkit, meg ilyenek, amit beállítottam, hogy ez
szólaljon meg, ha hívnak, aztán kikapcsoltam a mobilom.
– Remek. Újabb
harminc óra szenvedés – dünnyögtem magamba, és zsebre vágtam
a kezem, és felpillantottam a járatokat jelző kivetítőre.
London egyre feljebb ugrált, aminek örültem, de még mindig nem
volt elég magasan ahhoz, hogy induljak.
Igazándiból nem is
kellett volna hoznom bőröndöt, elvégre otthon van ruhám, de úgy
gondoltam, hogy amiket feleslegesen hoztam el, hazaviszem, amiket
pedig otthon hagytam a felesleges ruhákért, viszem (mármint hozom)
Sydney-be.
Borzasztó
megkönnyebbülést éreztem, amikor bemondták a járatomat, szóval
elindultam a terminál felé, hogy leadjam a jegyem, valamint a
csomagom.
A hosszú biztonsági
ellenőrzések után végre már csak az útleveleket kellett
megmutatnom a biztonságis fickónak, aki gond nélkül átengedett,
és elindultam a hosszú folyosón, egészen át a repülőbe. Ott
mosolyogva üdvözöltek a stewardessek, jó utat kívántak, majd
elindultam a helyemre, ami szintén ablak mellé szólt.
A repülő felszállását
követően sikeresen elaludtam, hogy éjszaka fent legyek, és
lefotózhassam a csodás fényeket, amik lentről jönnek. Sikerült
is, szerintem minden kép eszméletlen lett, szóval el is tettem a
holmim a kézipoggyászomba, amíg a mellettem ülő férfi aludt,
majd az ölembe raktam.
Az út ugyanolyan hosszú
volt most is, mint legelőször, annyi különbséggel, hogy most nem
voltam annyira álmos, mint amikor Sydney-be mentem. Akkor se voltam
annyira álmos, elvégre ki tudtam aludni magam rendesen, ahogy most
is, panaszkodni nem kell.
A leszállás hamar
megtörtént számomra, mivel elöl voltam, jóval előrébb, mint
múlt, mert akkor a szárny mögött ültem, most pedig a 8B ülésen.
Avagy a tizenhatodikon. Haha.
A csomagokhoz mentem,
amik egy része már a fekete szalagon feküdt, köztük az enyém
is, amit harmadszori próbálkozásra tudtam csak levenni.
Kisétáltam a parkolóba,
és örömmel konstaláltam, hogy ezúttal nem késtek, vagy
legalábbis értem jöttek – bónusz pont, hogy időben!
Odasiettem a kocsinkhoz,
miközben kiszálltak a szüleim, és egy hatalmas öleléssel
üdvözöltek – és ami a meglepőbb, hogy még Ashlyn is!
– Sziasztok –
nevettem fel, és elgondolkodtam azon, hogy vajon milyen lesz
akkor, mikor visszajövök a nyár végén.
Anya halálra
szorongatott, Ashlyn pedig a fényképről magyarázott, amivel
megzavartam a suliban, pont nyelvtan alatt, és köztudott, hogy a
tanár utálja, tehát ez nem egy jó pont nála, de azt mondja, hogy
a kép csodaszép, szóval megérte. Tehát tetszett neki.
Beültünk a kocsiba, a
rádióból meg valami Top 40-es lista ment, ha jól hallottam,
amiben az induláskor játszották a 22.-et, ami egy Avicii szám
volt. Vagy Martin Garrix. Tökmindegy, nekem a kettő ugyanaz.
– És mesélj,
szereztél barátokat? Anyu körbevezetett a környéken? -
bombázott a kérdésekkel anya, én pedig türelmesen válaszoltam,
annak ellenére, hogy legszívesebben épp álmodoztam volna.
– Igen, lett pár
barátom, körbe is vezettek a környéken, miután
„összehaverkodtunk” - újságoltam mosolyogva, mire újabb
kérdésekkel bombázott.
– Ó, igen? És hogy
barátkoztál össze, és kikkel? - fordult hátra, mire
legszívesebben elbújtam volna. Nem hinném, hogy engedné, hogy
visszamenjek, ha mindenről tudna. Hangsúlyozom: mindenről.
– Öhm, izé, Lena a
szomszéd lány, vele elég jól kijöttem már az első
pillanatban. Nagyon kedves, és nagyon jófej – ragoztam.
Elővettem a telefonom, és mutatni akartam róla képet, amiket még
pár napja csináltunk, csakhogy várt pontosan 16 nem fogadott
hívás. Ó, ez most komoly?
A rádió tovább ment,
és egyszer csak pont az a szám indult el, amit pont nem vártam.
– És a 16. a listááán
– miért is ne pont a tizenhatodik lenne? - a 5 Seconds Of
Summer-től a Don't Stop!
– Ez most valami vicc?
- suttogtam halkan, mert akkor, abban a pillanatban tényleg azt
hittem, hogy mindenhol ott vannak, és mindenről ők, legfőképp ő
jut eszembe.
Hazaérkezésem Regan egy
óriási öleléssel fogadta, és felvonultunk az emeletre, mondván
„sok fontos megbeszélni valónk van, ne zavarjatok!”.
– Először is infókat
kérek a szexi srácról – huppant le az ágyamra, és felvett egy
szelet pizzát, amit hozott magával a szobámba (mármint
dobozostól) –, aztán pedig a családi állapotát – dörzsölte
össze a kezét, ami egyébként egy vicces látványt nyújtott a
majdnem fekete hajú barátnőmről. Zöld szemeivel a mozdulataimat
követte, amit nem nagyon méltányoltam.
– Semmi extra nincs
vele – vontam meg a vállam, mire hitetlenül nézett rám. - Mi
van?
– Nem már, amikor
cseteltünk nem tűnt fel, hogy elpirulsz, amikor közlöd, hogy
menned kell, és ottmarasztaltál?
– Nem – ráztam a
fejem, mert tényleg nem sejtettem, hogy már akkor is ilyen
hatásokat váltott ki belőlem. Talán már az elején tetszett,
csak ez... tudat alatt történt volna? Ki tudja.
– Na, mindegy! A
lényeg, hogy nyilván nem vagytok rosszba, avagy talán még
esélyed is van nála, szóval mesélj, eddig mit csináltatok
közösen?
Ó, ne, csak ebbe ne
menjünk bele!
– Nem volt semmi
komoly.... illetve – nyögdécseltem, és éreztem, hogy egyre
jobban ég a fejem, mert teljesen belepirultam. Ezt utálom
magamban! Olyan könnyen elpirulok! Nem, nem lehetnék egy
jégkirálynő, nem, én vagy a „tűzikrálynő”. Jó, ez
mindenhogy hülyén hangzik.
– Mit csináltál? -
fonta össze a kezét mellkasa előtt.
– Mit csinált ő! -
javítottam ki. - Meg én – húztam el a szám, de valahol ott
bujkált az a félmosoly a szám sarkában.
– Mit?
– Megcsókolt –
nyögtem ki, mire Regan sikításban tört ki, és eszeveszetten
kezdett ugrálni össze-vissza, mintha csak vele történt volna
meg.
Sikeresen kialudtam
magam, és hétre teljesen elkészültem. Az ünneplő már rajtam
volt, megreggeliztem, és azon rágtam magam, amin Regi mondott
tegnap. Ha a srác három napon belül nem jelentkezik, akkor baj
van... És az a baj, hogy ez a harmadik nap azóta.
Ha jól számoltam, most
Ausztráliában este tizenegy van, avagy egy órám van még.
Várjunk csak! Nekem volt
„pár” nem fogadott hívásom! - jutott eszembe, és előkerestem
a telefonom, hogy ellenőrizzem. Ó, én idióta, amiért nem
ellenőriztem akkor!
Szóval helyzet a
következő: a nagyi hívott egyszer, Lena kétszer, Ashton és Calum
egyszer, Michael háromszor, anya egyszer, a többi, avagy hét
Luke-tól érkezett.
Basszameg!
Talán még nem késő –
gondoltam, és tárcsáztam a számát, „hátha” alapon. De nem
vette fel. De nem is várhattam volna el, elvégre már biztos
alszik, vagy tudom is én mit csinál.
– Kész vagy,
indulhatunk? - jött le az emeletről Ash, és bólintottam, majd
elindultunk a sulink felé.
Az út alatt nem nagyon
beszéltünk, én főképp a kétségbeesett gondolataimmal voltam
elfoglalva, míg Ash valamit énekelt mellettem, bár megállapítani
nem tudtam volna, mert egyszerűen annyira hadarta, hogy az
katasztrófa.
A sulinál ott várt
Regan, Lara, és Emma, akikkel általában együtt voltam, és bár a
két utóbbival is jóban vagyok, nem annyira jó barátaim, mint
Regan.
A fiúk, és a többi
lány is klikkekben helyezkedtek el, főképp megmaradtak az eredeti
csoportok, és ez így volt rendjén, hiszen az szinte
természetellenes lenne, ha egy Chelsea-féle lány lógna velünk.
Az évnyitó beszéd
lement egy olyan egy óra alatt, és legjobban az igazgató beszédét
vártuk, mert az már a végét jelentette az ilyen alkalmaknak.
Az osztályteremben az
ofőnk elkezdte beszedni a bizonyítványokat, névsorrendben.
Amikor Chelsea ment ki, Regan összeráncolt szemöldökkel nézett a
padjára, majd felállt, mire odasúgtam neki, hogy üljön már le.
– Bakker – sápadt
le. - Aidy, az nagyon bizarr, ha a szexi srác van Csupasmink
telefonjának a hátulján?
– Mi van? - néztem
hirtelen rá, majd a padra, amin a szóban forgó telefon volt. És
tényleg. Ezzel jár az, ha beleszeretek egy hírességbe? Nem, nem
jól fogalmaztam: Ezzel jár, ha beleszeretek egy hírességbe.
– Elmagyaráznád?
– Rendben, de ssshhh –
intettem csendre, és bizalmasan közelebb hajolt, hogy megsúgjam
neki.
– Tagja egy bandának,
de nem nagy dolog...
– Te viccelsz? Ez
olyan „úristen, de komoly, zenész a majdnem pasid” dolog, nem
pedig egy „nem nagy dolog”! - suttogta, mire elvigyorodtam.
– Talán igazad van –
közöltem végül, és a nevem hallatára kisiettem a tanárhoz,
aki belekezdett egy rövidebb monológba. A szemem sarkából
láttam, ahogy a telefonom villogni kezd, Regi pedig Luke nevét
tátogta, én pedig mutattam neki, hogy csináljon már valamit.
– Tanár úr, elnézést,
anyukám hív, kimehetnék felvenni? - kérdezte Regan, én pedig
gondolatban egy óriásit ütöttem a homlokomra. „Anyukám hív?”
Ez komoly? Jobbat nem tudott volna?
– Persze, de siess! -
intett az osztályfőnök, mire kisietett a teremből.
Az ofő tovább folytatta
a monológját a „javítanod kéne idén” féléktől kezdve (kitűnő vagyok, hova javítsak?) mindenen,
de én próbáltam hallgatózni, hogy Regan mit mondd a telefonba.
Csak szófoszlányokat hallottam, mint például a „most nem … …
dolga …”; „szerintem … téged ...”; és „az ofő … a
hosszú monológjával”. Az utóbbinál sejtem, hogy a „fárasztja”
szó maradt ki, a többire nem nagyon volt tippem.
Visszajött a terembe,
leült a helyére, és egy okét mutatott, majd letette a mobilom az
asztalomra.
A sulis dolog után
hazaindultam Regivel, mert Ash-nek hamarabb lett vége.
– Mit mondott a
telefonban? - kérdeztem egyből, amint elhagytuk a suli környékét.
– Azt, hogyha ráérsz,
vagyis amint tudsz, hívd fel, vagy menj fel a Skype-ra.
– De hát náluk éjjel
van!
– Én is ezt mondtam –
tette fel a kezét –, de nem nagyon zavarta a dolog. Egyáltalán
nem tűnt álmosnak. Inkább gyötörtnek, vagy nem is tudom...
– Miattam, szerinted?
– Nem tudom, de más
okot felmutatni a számomra ismert részletekből nem tudok –
húzta el a száját, és lefordult a következő utcán.
Otthon beszéltem
Luke-al. A telefonhívás annyiból állt, hogy közöltem, Angliában
vagyok, ezért nem talált, és sajnálom, amiért elfelejtettem
szólni, csak teljesen kiment a fejemből, de hatvan órán belül
már tudunk találkozni. Merthogy még egy napot maradok, és harminc
óra az út vissza Sydney-be.
Másnap a másik
nagyiékkal voltam, valamint este elkezdtem összegyűjteni az itt
hagyott ruháim nagy részét, mert megint nem fért bele az összes,
szóval elgondolkoztam azon, hogy szelektálni kéne. Csak egy
kicsit.
– Hallod, nincs valami
felesleges cuccod? - nyitott be Ash, mire körbemutattam a szobámban.
– Válassz! Mi kéne,
ha volna?
– Mondjuk egy öv, és
egy szoknya – húzta el a száját. Ash egyébként nem az az
„übercuki vagyok”-féle csaj, de szokott lányosan
viselkedni, főleg ha vinnyog. Akkor mondjuk már a hisztinek egy új
szintjét ugorja meg.
– Oké, de mutasd meg,
mit viszel. Ja, és mellékesen! Szoknyát nem kapsz, mert egy van.
– Akkor övet csórok
– dünnyögte, és elvitte a kívánt darabot. - Egyébként Rina
átjön este. Csak úgy szólok, nehogy meglepődj.
– Ó, értem én –
nevettem.
Én már hét fele
elaludtam, szóval elég hamar keltem, ami nem is baj, elvégre jobb
korábban odaérni, mint később.
Szóval hétre teljesen
kész voltam, és a gép pedig tízkor indul, szóval rögtön
indultunk is. Az útra nem emlékeztem, csak arra, hogy megérkeztünk,
és épp nem késtem el, és már rohantam leadni a jegyem, és nem
is sokkal később már a gépen ültem.
Nem lehetne egy héten 2 rész mert az egy nagyon kevés.imádom a blogodat
VálaszTörlésA fejezetek menüpontban az a cím hogy -Tizedik ok-Hazalátogattam-itt pedig Tizedik ok-Otthon. De amúgy nem zavar engem és siess a kövivel és ne szombaton jöjjön hanem hamarabb
TörlésPuszóka
Köszi, hogy szóltál! (: Előző kommentedre reagálva csak annyit, hogy nekem ezt időbe telik megírni, és ez a rész speciel 4 oldal volt Wordben, amit ugye nem könnyű hamar összehozni x
TörlésTámogatom az előző komizót! :D Nagyon jól írsz! :)
VálaszTörlésKöszönöm <3 (: x
Törléste..te halott...te halott lány..de miért épp itt hagytad abba?!
VálaszTörlésUtállak !
De azért szeretlek!
Tina <3
Én is szeretlek, Sweetheart <3 x
TörlésMikor jön a kövi? Ne kelljen jövőhét szombatig várni kérlek!
VálaszTörlésNevet változtattál? Illetve lett a blognak mégegy alkotója?
VálaszTörlésIgen, nevet változtattam, és Eliza csak a kinézetért lesz felelős (: x
Törlés